# Volání pod kůží

Na cestu do Nether Inn si nevzpomínáš jako na rozhodnutí.

Vybavují se ti mokré ulice, světla v oknech a vlastní kroky. Nevíš však, kde přesně jsi vyšel ani jak dlouho už jsi kráčel. Na rozcestích ses občas otočil dřív, než ses rozhodl, kudy pokračovat. Nebyla to docela ztráta kontroly. Spíš opožděné zjištění, že tvé tělo znalo cestu dřív než ty.

Pamatuješ si kovovou chuť na jazyku. Svědění bledých čar pod kůží. Pocit, že něco poznáváš, přestože jsi v této části města nikdy nebyl.

Poslední jasná vzpomínka je vývěsní štít Nether Inn. Potom už sedíš u společného stolu, prsty sevřené kolem nedotčené číše. Hovor hostů zní vzdáleně. Nákaza uvnitř tebe je náhle tak klidná, až je to nesnesitelné.

A pod tím tichem je záměr.

Neslyšíš slova. Přesto je cítíš s ohlušující jistotou:

> *Dole. Spoutané.*
> *Čeká za dveřmi..*
> *Najdi to. Otevři cestu ven.*

Nevíš, zda ten záměr patří tobě, nákaze, nebo některé ze vzpomínek, které v sobě nosíš. Nenutí tvé tělo k pohybu. To by bylo jednodušší. Působí jako vlastní přesvědčení — stejně samozřejmé jako jistota, že krvácení musí být zastaveno.

Kdykoli pohlédneš směrem ke sklepu, bledé linie pod kůží se na okamžik uklidní.

**Tvůj cíl:** Najdi to, co pod hostincem čeká. Zjisti, co je vězní. Otevři mu cestu ven.

---
